Title: " Leszáll a csendes éj
Author: Birka
Company: Juh Kft.

" Leszáll a csendes éj ... "

Igen: Leszáll, ha nem is tökéletesen csendes az az éj, vagy legalábbis; nem mindannyiunk számára az, ami felénk közelít . Mostanában pedig különösen nem, nem is lehet hisz újra benne járunk a télben, mint minden esztendõben.      S mint minden esztendõben, újra ezer és egy gondot vetnek fel a sokasodó mínuszok. Ezek közül is a két legfõbb gond ami az utcára kényszeredett emberek mindennapjait méginkább megnehezíti, az az étkezés és az alvás, vagyis az éjszakák átvészelése a csontighatoló hidegben / vagy annak ellenére /.    
E kettõ szorosan összefügg, úgyhogy egyikrõl sem lehet szólni anélkül, hogy a másikat is meg ne említsük.
    - Kezdjük talán az " egyszerûbb ", a " kisebb " gonddal, tehát az étkezéssel. Mint köztudott, ingyen étkezési lehetõségek állnak a rászorulók rendelkezésére télen - nyáron az Ország szinte minden városában. De az épp úgy köztudott, hogy ezek az étkezdék csak meghatározott mennyiségû élelmet tudnak kiosztani, s ez a mennyiség sajnos még mindig jóval alatta marad a napi igényeknek. Nem ritkaság tehát, hogy az a hajléktalan, aki végigállta a maga két-három óráját némi meleg étel reményében, mire sorra kerülne, be kell érje az étel illatával. Ez viszont azt is jelenti, hogy sok utcán élõ ember nem jut hozzá a napi egy tál meleg ételhez, s ez a hidegben sokkal nagyobb megterhelést jelent amúgyis elgyengült szervezetének. Mert az a hajléktalan, aki az év többi szakában még kikotorhatta a kukák mélyérõl a holnapok eléréséhez szükséges mini-mumot akár élelem, akár visszaváltható üvegek formájában, vagy még minden különösebb gond nélkül, ( gondolok itt az embertársaiktól, és a Hatóságok képviselõitõl nem egészen független gondokra ) elálldogáltak, vagy épp elüldögéltek egy-egy aluljáróban kéregetve, ilyenkor már sem ezt, sem azt nem képesek vállalni. Ez is érthetõ, így azonban végképp élelem, tehát " fûtõanyag " nélkül, nem egy esetben megfelelõ öltözék nélkül vágnak neki egy-egy újabb napnak, éjszakának. Mert sajnos nem egy, és nem két hajléktalan van, akinek még egy tisztességes lábbelije, vagy épp kabátja sincs. 
( Igaz; ennek õ maga tán épp úgy oka, mint az az Utcai Gondozó, akinek épp az volna a munkaköri kötelessége, hogy az íly módon utcán élõket felkutassa, s a megfelelõ intézményekbe irányítsa, hisz sokan valamiféle rosszul értelmezett    " büszkeségbõl " nem is próbálnak eljutni azokba az intézményekbe. Pedig vannak, s épp az õ érdekükben vannak.
( Hogy csak néhányat említsek közülük : 
   Oltalom Karitatív Egyesület, VIII. kerület, Dankó utca, 
   F.Sz.K.I.,Dózsa György út 152. 
   Vörös Kereszt, Bihari út 15, és Moszkva tér 12.
   Teréz-anya Leányai, Tömõ utca ... és még sorolhatnám . )
A másik, sok esetben megoldhatatlan probléma a hideg elviselése.
Nappal még csak-csak megoldódik a mínuszok ellen való védekezés, hisz ha másként nem is, a napközben nyitvatartó ú.n." Nappali Melegedõk "-ben húzzák meg magukat, ahol a legtöbb esetben forró teát, és zsíroskenyeret is kapnak. Itt aztán egy-egy fél órán át fedett helyen vannak. Már aki bejut , hisz a teázók s a melegedõk elõtt szinte mindig hosszú sorok állnak, épp úgy mint az étkezdék elõtt. És mint az étkezdékbe, ezekbe a teázókba és melegedõkbe is inkább csak az erõsebb, s erõszakosabb emberek jutnak be, nem egy esetben akár tettlegességgel ûzve el onnan gyengébb társaikat... 
Hasonló a helyzet az éjszakai szállásokkal is. A Hajléktalan Szállásoknak két fajtája ismert : Az ú.n. " fizetõ szálló ", s az ingyenes, a köznyelvben " fapados " néven ismert szállók. A fizetõ-szállók ilyenkorra rendszerint telt házakkal üzemelnek, oda tehát már szinte reménye sem lehet bekerülni a didergõ embernek. Marad a " fapados ". Ezek az éjjeli, menedékhely-rendszerrel mûködõ szállók délután 6 órától másnap reggel 7-8- óráig fogadják a hajléktalanokat, de ahhoz hogy helyet is kapjon aki igényli, nem ritkaság hogy már délután 4 órától ott kell álldogálnia, körülbelül azonos kilátásokkal, mint az étkezdék vagy a melegedõ-helyiségek, teázók elõtt, hisz itt sem ritkaság a rendbontás, a verekedés a sorstársak között az elsõbbség biztosításáért. A fizetõ szállókon a hûvösebb õszi napok beálltától a Tavasz elsõ igazán meleg napjaiig állandó lakóközösségek alakulnak ki, bár nem egy olyan szálló-lakó van, aki már hosszú évek ( és évtizedek ! ) óta életvitel-szerûen ott tartózkodik. A " fapados-rendszerû " szállókon viszont szinte állandóan változik az ott éjszakázók csoportja. Itt is vannak ugyan olyanok, akik rendszeresen visszatérõ " háló-vendégek ", a többség azonban ötlet-szerûen, vagy a pillanatnyi körülményekhez alkalmazkodva választja ki az éji menedékül kiszemelt szállót. Ez újabb veszélyeket rejt magában, s nem is akármilyeneket ! 
    Itt is csak a két legsúlyosabb problémát említeném meg :
- Bár e szállókon minden egyes alkalommal szabályos, lepecsételt K.Ö.J.Á.L - igazolást kérnek a betérni szándékozótól, ez az igazolás azonban korántsem zárja ki annak a lehetõségét, hogy a közös hálóterembe kerülõ ember tele legyen akár fej, akár ruhatetûvel, vagy ne adj' Isten; rühatkákkal, amit aztán önzetlenül " szétoszt" alkalmi hálótársai közt is. Ennek csupán az az oka, hogy a fertõtlenítõ fürdõre jelentkezõk nagyrészét mégcsak egyszerû " tisztasági fürdésre " sem kötelezik a K.Ö.J.Á.L dolgozói, arra pedig hogy a fent nevezett fertõtlenítõ szolgáltatást valóban igénybe is vegye, még úgy sem. Egyszerûen végigmérik a betévedt embert, s ha az ott megszokott átlagnál akár egy fokkal is jobban van öltözve, egyszerûen megkérdezik tõle :
" Van valami problémája ? " - s ha a válasz nemleges, minden vizsgálat nélkül már nyomják is a kliens markába az ottjártát igazoló, lepecsételt papírt. ( Hiába; pecsételni még mindig könnyebb, s fõként gyorsabb, mint vizsgálni és fertõtleníteni ... )
   Ez tehát az egyik veszélye a közös hálótermeknek. És egy-egy ilyen menedékhelyen nem ritkaság hogy negyven-ötven, vagy még több ember szoroskodik szinte fej fej mellett. El lehet képzelni, mi következik ezután ?! 
( Tavaly, tavalyelõtt, és már igen sok télen át még a szállók elõtereinek székein is hajléktalanok éjszakáztak nem egy helyen, csak azért hogy minél kevesebb embernek kelljen kint töltenie az éjt.)
A másik, nem kisebb veszélyt viszont már egymásnak, pontosabban egy-két gazembernek köszönhetik az így egymás mellé kényszerült emberek. Azokra a lelkiismeretlen tolvajokra gondolok, akik már nem csak sorstársaik esetleg zsebben lapuló forintjait, netán igazolványait, de már még a fejük alá tett ruhanemût, s a lábukról levetett cipõt is képesek ellopni ! 
Sokan épp ezért nem is mernek a tájára sem menni az éjszakai szállásoknak. Õk inkább az utcák, terek, vagy épp az erdõk hidegét választják annak minden borzalmával épp úgy, mint azok, akik ugyan szerettek volna bejutni, de már nem volt számukra hely. Akik akár így, akár úgy az utcán kényszerülnek eltölteni az éjszakát, már nem sok lehetõség között választhatnak. Ha tudnak, behúzódnak egy-egy kapualjba, vagy felmennek a tíz emeletes házak legfelsõ szintje fölötti ú.n. " tíz és fél "-re, ahogy oly sok esetben mi magunk is egy-két sorstársammal, vagy elrejtõznek a házak szeméttárolóiban, ahol mégis csak fedett helyen vannak. Ha szerencséjük van, meghúzódhatnak ott reggelig, de mostanában többnyire nincs szerencséjük. Igaz; annak idején velünk is megesett nem egyszer, nem kétszer és nem is százszor, hogy egyetlen éjszaka alatt négy-öt házból is kilöktek bennünket a fagyba, de nekünk még legalább annyiból " szerencsénk " volt, hogy minket még nem ütlegek , rúgások , " csak " becsmérlõ, s minden elképzelhetõ õsünket sárbarántó szavak kíséretében  hajtottak el egy-egy lépcsõházból, vagy épp pincébõl, padlásról, míg a ma utcán rekedt, s íly módon menedéket keresõkre már kutyákat uszítanak, vagy " csak " botokkal, szíjakkal ûzik ki õket a hóba-fagyba. ( S mindezt annak a néhány, valóban teljesen leépült embernek köszönhetik, akik ~ miután megtûrték õket egyik-másik kapualjban vagy lépcsõházban ~ " köszönetképp " összerondított folyosókat, tározókat, lépcsõházakat hagytak maguk után " emlékül " az ott lakók nem kis bosszúságára. ) 
S minthogy ezek az utcán rekedt emberek többségükben ugyan azok, akik az ingyenkonyhák s a teázók szolgáltatásait sem vették igénybe a már ismert okok miatt, éhesen, rongyosan, fedél nélkül kell kóboroljanak sokszor éjszakákon át. ( Hát ez az a bizonyos összefüggés az élelem és a fedél között.) Ha van egy kis pénzük, azt rendszerint italra költik, hogy legalább ideig-óráig érezhessék a meleg hamis illúzióját. Nem egy, s nem kettõ közülük aztán az, aki ennek következtében egy padra ülve vagy fekve a sokadik átfagyoskodott éjszakán mégiscsak elalszik a kimerültségtõl s a gyengeségtõl, s ennek nyomát ( ha életben maradnak) az amputált kezek - lábak õrzik már egy életen át.
Akadnak, akik elhagyott faházakba, vagy barlangokba menekülnek a tél kegyetlen szigora elõl. Tán még õk azok, akiknek a legnagyobb esélyük van arra hogy túléljék a tél minden borzalmát. ( Legalábbis a barlangokba rejtezõk, hisz a faházakból elõbb-utóbb mindenképp az utcákra kerülnek, amint a tulajdonos, vagy annak szomszédja észreveszi ottlétüket . ) De még õk, tehát a " barlang-lakók " is ki vannak téve a kommandós-brigádok, kutyások, " fejvadászok ", vagy épp saját sorstársaik támadásának, s az ezzel járó fizikai bántalmazásnak, a nemi erõszaknak, és még sorolhatnám ... 
  	     Értünk jött...             " Új Reményt szikráznak a csillagok,
  	                                                              és elcsitulnak egy percre a sóhajok ,
		                                               hogy betöltse elárvult szívünk ,
		                                               Ki eljött ma közénk , és értünk ... "

Pontosabban; értünk is. Mi legalábbis így hittük egy-egy percig, egy-egy elillanó pillanatig a kint és lent töltött esztendõk alatt, de mindig rá kellett jönnünk, amint gondolom rá kell jönniük a ma utcákon, tereken, és egyéb, "kevésbé kellemes" helyen élõ hajléktalannak ma is : Tévedtünk, mint már annyiszor. 
Tévedtünk még akkor is, ha egy pillanatra valóban úgy tûnik; a Szeretet Ünnepe, s a Kisded érkezése megmozdította végre a "fent" élõk társadalmának, azok vezetõinek szívét és értelmét, s talán ...
      De itt, mint már annyiszor, ma is elakad a hang, s a levegõben marad a befejezetlen mondat, hogy / ahogy a három napos ünnepsorozat / ne is folyta-tódjék az újabb Ünnepig.

 - Igen; a Karácsonyról, a Szeretet ünnepérõl, Jézus világrajöttének immáron két évezredes Ünnepérõl van szó. Az Ünneprõl, s az ünneplésrõl, mely nem csak egy-egy " normál " családban, de a  lent élõk társadalmában is más és más.
Más és más, mert másként ünnepel a szállón élõ hajléktalan, és megint másként ünnepel / ha ünnepel egyáltalán / az utcán élõ nyomorult. A szállókon élõk ezekben a napokban kis rendezvénnyel emlékeznek meg az Ünneprõl, s az Önkormányzatok kis ajándék-csomagokkal lepik meg Õket, de nem ritkaság az sem, hogy az egy szobában élõk maguk is megajándékozzák egymást, talán családtagjaik helyett árasztva ki a mellettük élõre sérült, szenvedõ és Szeretni-vágyó szíveik minden megmaradt melegségét még akkor is, ha a közömbös hétköznapokon szinte tudomást sem vettek a velük egy szoba levegõjét szívóról, annak gondjáról - bajáról, s könnyeirõl...      
Az ünnepség elõtt felállítják a fát, s szinte gyermeki örömmel díszítik, amivel csak tudják : Hadd lássa a csöppnyi Gyermek, hogy õk azért még ma is, még itt is várják ÕT ...

     Az utcákon, tereken, s ki tudja még; hol élõk " ünnepe " már korántsem ilyen " fennkölt " körülmények közt zajlik, bár még köztük is igen eltérõek a szokások, attól függõen, hogy akik együtt töltik a Karácsony napjait; a Nyomor, a lecsúszottság mely szintjén állnak, az egymás mellé kerültekben mennyi még az Emberi tartás, s hogy mennyi még az a melegség  ami szíveiben mélyén megmaradt, amit a mellettük szenvedõnek átadhatnak ezekben a nem kevésbé fagyos napokban. Bár az sem egészen mindegy, hogy hol töltik el ezeket a napokat . Ha egy csöpp szerencséjük van, beférnek egyik - másik,  ilyenkor éjjel is nyitvatartó " Nappali melegedõbe ".  De többnyire nincs ilyen " szerencséjük ", de tán nem is gondolnak arra hogy elrejtõzzenek a hideg elõl. Tán nem is érzik annyira a mínusz fokokat, valami annál sokkal kínzóbb érzés elnyomja bennük a hideg érzetét - tudatát. S ez a valami az Emlék, az egykor - volt Karácsonyok emléke, amely aztán mást és mást hoz felszínre bennük természetüktõl, elkeseredettségüktõl, s talán még bensõ intelligencia-szintjüktõl is függõen. Van, akit épp úgy " ajándék-adásra " ösztönöznek ezek az emlékek, s minthogy egyebet nem igen tudhat adni , egy-egy flakon olcsó lõrével lepi meg "barátait", vagy egy doboz cigarettával, amit tán úgy csent el az imént valamelyik üzletben... 
A párban élõk többnyire az egyetlen, tehát a legnagyobb értéket; önmagukat, testüket adják " ajándékul " társuknak egy rejtettebb, fél-csupasz bokorban, egy sötét kapualjban, vagy akár egy hideg pincében lopott, gyors ölelkezésben forrva össze. Sok száz kint élõ van, aki mielõbb igyekszik a tökéletes tudattalanság szintjéig leinni magát, hogy még ezek az emlékek se  bukkanjanak fel értelme s szíve mélyén, de van / s nem is kevés / akit csak mégerõsebb, mégvadabb támadásra ösztönöz "Isten és Ember ellen " ezekben a napokban / tán épp az elfogyasztott alkohol hatására / kitaszítottságának tudata, s minthogy ezt a jogosnak vélt haragot nem vezetheti le ott, azokon az embereken akiknek hite és meggyõzõdése szerint jelen helyzetét " köszönheti ", hát a körötte élõket támadja, függetlenül attól, hogy valahol tán õ maga is tudja : Annak a másiknak épp úgy nehéz, és ráadásul még csak köze sincs ahhoz hogy õ hová, mely szintjére jutott az Emberi társadalomnak. Ezekben a napokban / azt hiszem, ezt Önök is megfigyelhették /  szaporodik a koldusok száma, s minthogy lényegesen könnyebben jutnak élelemhez az Ünnep tiszteletére kiosztott csomagok által, vagy a felállított sátrak valamelyikében, a kapott pénzt többnyire italra költik. Szaporodik a számuk, mert az emberek e három napban könnyebben nyúlnak erszényeik után, vagy épp csak zsebeikbe, s mert a Rend Õrei sem olyannyira szigorúak, mint az év többi napján, / nem számítva talán még a Szilvesztert és a Húsvét napjait. / Isznak, mert fáznak, isznak, mert kínozzák õket az emlékek, a kilátástalanság, mely az eltelt évek számával egyre mélyül, és isznak, mert kínozza õket a  / jogos / tudat : 
    - Mindez csupán három napig tart, aztán épp úgy vissza kell süllyedjenek a Semmibe, ahonnét e három napra kiemeltettek, hisz e három nap alatt sem ÕK; nem a személyük, csupán a megszokás az, ami miatt valaki vagy valakik észreveszik reménytelen, kilátástalan helyzetüket. Három nap, aztán minden folytatódik ott és úgy / ha nem "mégúgyabbul" / ahogy és ahol félbeszakadt:
Eltûnnek a sátrak, bezárnak éjjelre a "Nappali melegedõk", s az emberek is újra csak únva fordulnak félre s tán undorral a feléjük nyújtott kéz : a tegnapi " testvér " könyörgõn feléjük nyújtott keze láttán ...